הדייר חיימוביץ'

מאת: אריאל ברונז.

*לבמאי/ת שיעלה/תעלה את המחזה ניתנת הזכות המלאה לקבוע סדר חדש לסדר ההתרחשויות הקיים במחזה ולחתוך מתוכנו כאוות נפשו/ה

הנפשות הפועלות:

דניאל חיימוביץ'

אם

אב

שחקן

האזרח מספר אחד

אשת האזרח מספר אחד

משכיר

פקיד

מנהל מפעל

מציל

רב

רבה

רופא

רופאה

פסיכולוגית

פסיכולוג

צרה

הדירה 

(משכיר ודניאל חיימוביץ' נכנסים אל תוך דירה מעופשת ועלובה)

משכיר: כל תריס שמתקלקל, קיר שמתקלף, סדקים בתקרה, נזילות, סתימות, הצפות, מנעולים חלודים, דלתות חורקות, מקקים, חולדות, עובש, יובש, חשמל קופץ, נופל, מדדה, אני לא מתעסק עם זה.

דניאל: … התריסים פה, זה נפתח?

משכיר: זה רק תריס. סגרנו פה. יש קיר.

דניאל: אפשר לשבור את הקיר, שיהיה חלון? 

משכיר: מאחורי הקיר יש עוד קיר.

דניאל: … ואת הקיר השני?

משכיר: למה אתה מדבר איתי על קירות, בונבון? תראה איזה תריס יש לך פה.

דניאל: הוא לא נפתח...

משכיר: לא נפתח. תראה איזו ענתיקה, איזו קומפוזיציה הוא יוצר על הרקע של הקיר, זה
כמו מוזיאון פה.

דניאל: החדר הזה לא נראה כל כך בטיחותי...

משכיר: יש לך פה עסק עם שוטר בונבון, זה לא איזה מישהו זר מהרחוב, מה שאתה מקבל 
פה, זה לא חדר, זו דירת אספנים. אתה יודע כמה מלחמות הדירה הזו עברה? אנשים 
שהגיעו רחוק גרו כאן: ביאליק גר כאן, בן גוריון גר כאן, אסתר רות שחמורוב גרה כאן.

דניאל: מי?

משכיר: מי חינך אותך? מי ההורים? מה הם עושים? 

דניאל: הם מטפלים בקשישים.

משכיר: מפגרים, מה.

דניאל: הם עולים.

משכיר: הברז לא נפתח. הוא... דקורטיבי. מאיפה עולים?

דניאל: אודסה.

משכיר: ביאליק מאודסה! "נד-נד נד-נד רד עלה, עלה ו...

דניאל: רד.

משכיר: יפה. בחור שנון. אל תיגע בדלת! זו דלת ענתיקה בונבון, אתה פותח אותה- היא לא 
נסגרת. (שולף החוזה) אז כמו שאמרתי, שכר דירה פעם בחודשיים, אם אתה מאחר... במה
 אמרנו שאתה עובד?

דניאל: אני כותב. אני לא מועסק במשרה מלאה כרגע...

משכיר: שלא תביא לי לכאן זונות.

דניאל: ...לא...

משכיר: למה לא?

דניאל: למה כן?

משכיר: למה לא?? (פאוזה קצרה) תחתום כאן וכאן. (מגיש החוזה)

דניאל: אני צריך לחשוב...

משכיר: לחשוב זה ברור, קח כמה זמן שאתה צריך. חשבת?

דניאל: אני יכול לחזור אליך עם תשובה עד מחר? 

משכיר:  מחר אז מחר. קח את הרגלים שלך ועוף מכאן. 

דניאל: … מה?...

משכיר: עוף! עוף! עוף!

דניאל: … טוב, אני אקח אותה... אבל אולי אפשר רק...

משכיר: לא שקל פחות. כאן וכאן. (דניאל מסיים לחתום על החוזה) אני אוהב אותך. אני חבר
שלך. אני ואתה זה לנצח. ברור? בונבון. עכשיו אם אתה צריך משהו, אתה יודע איפה 
למצוא אותי.

דניאל: אני לא.

משכיר: אתה כן. כמו שאמרתי אני שוטר. 100 בנייד- קפצתי. (בא לצאת) אה כן, כמעט 
שכחתי לפעמים יש פה קצת רעש, אין מה להיבהל.

דניאל: השכנים?

משכיר: אין שכנים.

דניאל: אין שכנים...

משכיר: אין.

דניאל: איפה השכנים?

משכיר: איזה שכנים?

דניאל: השכנים שהיו...

משכיר: לא היו שכנים.

דניאל: למה?

משכיר: למה לא?

דניאל: אז איזה רעש??

משכיר: רעש! בום, טרח, קליק. תתחדש. אתה עושה לי את זה. אתה משהו אתה. אחד ויחיד. לבלוע אותך. איזה איש טוב אתה.  (מוציא בונבון) בונבון לבונבון? (דניאל מסרב) תעשה חיים. 

( המשכיר יוצא,  דניאל נשאר לבדו, פאוזה)

דניאל: בורח מהבית והבית והבית, רדוף בתים, חוצב דרכי בין הגופות; אבות ואמהות, הופך לבהרת מבט צלולה, הופך לאדמה עליה על רגלי לצעוד, לים לתודעתי לצלול, לרוח לחלומותיי לנסוק, ישנתי- חלמתי שאני ער, כשהתעוררתי- גיליתי שישנתי. עכשיו אחלום אחרת. (דניאל נרדם)

חוף ים

( כל הדיירים יוצאים מתוך קירות הדירה, הדירה הופכת לחוף ים, בעוד דניאל ישן)

מציל: בוקר טוב לכל המתרחצים, בעקבות החלטת האזרח מספר אחד, להקדים את המלחמה היומית לשעה 21:10, הים יהיה פתוח לרחצה עד השעה 20:15 . יום חזק, רחצה נכונה.
(המציל יורק, כולם נכנסים למים בעוד דניאל ישן) 

מציל: לא להעמיק! לא להעמיק! להישאר על פני השטח! לא לחתור! לא לחשוב באופן עצמאי! ילד נמצא בקרקעית הים, ההורים מתבקשים לאסוף את הילד! (פאוזה) אמא?! אבא!? אחים?! אחיות?! חברים?! מישהו?! (פאוזה קצרה) חילוץ!! (דיירי הבית מבצעים בדניאל סוג של החייאה, דניאל מתעורר בבהלה) 

דניאל: מה אתם??

מציל: איפה ההורים שלך, ילד?

דניאל: מה קורה פה??

מציל: עם מי באת לים, ילד?

דניאל: כולם לצאת מהבית!

מציל: אתה מבולבל, ילד, אתה בים, ילד.

דניאל: מי הרשה לכם להיכנס!?

מציל: תן לי לעזור לך, ילד!

דניאל: כולם להסתלק מהבית שלי או שאני קורא למשטרה!

משכיר: קראת לי?

דניאל: מה קורה פה?!

משכיר: שותפים, שותפים. להכיר, להכיר.

דניאל: אתה לא אמרת שיש לי...

משכיר: במחיר ששילמת, אתה רוצה לבד? אתה יודע מה מצב הנדל"ן היום? אתה יודע שאנשים חיים ברחוב? אתה יודע שהקדימו את המלחמה!? זאת מציאה.

דניאל: אבל רציתי לגור לבד.

משכיר: אז רצית. כולם רוצים. הם רצו, ואנחנו רצינו, וכולם רוצים את מה שאי אפשר. אפשר 
לרצות. אתם לבד, להסתכל בבקשה.

דניאל: איך אני יכול להיות לבד כשהם חושבים שהם בים.

משכיר: ואתם?

דניאל: אני??

משכיר: מה אתם?

דניאל: מה אני?

משכיר: מה אתם חושבים?

דניאל: אנחנו לא בים.

משכיר: אז איפה? איפה??

דניאל: בדירה שלי.

משכיר: אז אם כולם בים, ואתם בדירה, או שאתם בדירה והם כולם בים, אתם יכולים להיות בטוחים שאתם לגמרי לגמרי לבד. מישהו כאן ביחד?! כולם לבד.

דניאל: אתה מסכים איתי שזו דירה?

משכיר: מסכים בהחלט.

דניאל: אז למה אתה משתף עם זה פעולה?!

משכיר: למה מה קרה??!! (פאוזה קצרה) סליחה בונבון, לא התכוונתי להתכוון... בדיחה. כולם פה משלמים אותו מחיר.

דניאל: זה בית משוגעים!

משכיר: זו דירת שותפים. למה להיות שלילי? הבט סביב: שמש, אוויר, בחורות יפות, בחורים יפים... בונבון!

(המשכיר יוצא, דניאל נשאר עם שלל הרוחצים, מנסה למצוא פינה שקטה, רושם במחברת, בעוד המציל עומד מעליו ומביט במציץ שהוא כותב במחברת)

דניאל: אחזו ידי דבר מה, דומה למציאות, אוויר- הרוח שנשב, הרוח מסתבר נושב אחרת, הפכתי לסיכה, דוקר אוויר לשווא, פוצע את עיניי- מביט במדובר, היש בזה מין האמת כי אין עייני רואות דבר?...   אפשר קצת פרטיות? (מציל לוקח חצי צעד אחורה וממשיך להציץ במחברת, דניאל חוזר לכתוב)     … זמן נופל בין הכיסאות, זמן נופל, ועם הזמן גם הכיסאות נופלים: שפה זרה המדוברת כאן, למילותי שלי אין כאן לא טעם לא מקום, מקום בו אין מקום למילתי- אין לי מקום. אני דורש מקום... אני דורש מקום!
(הדירה עוברת טרנספורמצייה נוספת, במהלכה נגנבת המחברת של דניאל, דניאל מחפש אחר המחברת האבודה)
משרד הפנים
דניאל: איפה המחברת שלי?! סליחה, אתה ראית אולי מחברת כחולה?...
פקיד: המחברת שלך נמצאת במחלקת אבדות.
דניאל: אז אפשר לקבל אותה בחזרה.
פקיד: בשביל זה אני כאן, לא?
דניאל: אז אתה יכול להביא לי אותה?
פקיד: ברור.
(פאוזה קצרה)
דניאל: אז למה אתה לא מביא.
פקיד: אתה צריך למלא טפסי קבלה אדוני, אנחנו לא בשוק.
דניאל: אז איפה הטפסים?
פקיד: אצלי.
דניאל: אז אפשר לקבל טופס?
פקיד: לא לצעוק!! בבקשה.
(פקיד נותן לדניאל דף ריק למלא)
דניאל: סליחה, תודה. מה זה??
פקיד: זה הטופס.
דניאל: זה דף ריק.
פקיד: אז תמלא אותו.
דניאל: במה?
פקיד: פרטיים אישיים.
דניאל: איזה פרטים??
פקיד: לא לצעוק!!...בבקשה, תן לי את הטופס. (דניאל מחזיר לפקיד הטופס) שם משפחה.
דניאל: חיימוביץ'.
פקיד: שם פרטי.
דניאל: דניאל.
פקיד: ברוך הבא, דני.
דניאל: זה דניאל.
פקיד: דן, דני, דניאל, זה אותו דבר.
דניאל: השם הוא דניאל.
פקידה: מקום לידה, שנת לידה, לאום, אזרחות, הרגלים מגונים?
דניאל: כל זה בשביל לקבל מחברת?
פקידה: דניל'ה, רק התחלנו.
דניאל: נולדתי באוקראינה...
פקיד: … אני מעביר אותך לנציג שלנו שמטפל בענייני עולים.
דניאל: המחברת שלי...
רב+רבה: בעזרת השם.
רב: שם.
דניאל: דניאל...
רב: דנדין יקירי, ההורים לא יהודים.
דניאל: דניאל. הם כן.
רבה: שלושתם?
דניאל: שניהם.
רב: אבל אין ברית.
דניאל: יש לי ברית .
רב: לא, אין לכם ברית. 
דניאל: כן, יש לי ברית.
רבה: הוכחה.
דניאל: עשו לי ברית כשהייתי בן שש.
רב: התגיירתם, תודה רבה.
דניאל: לא! פשוט לא עושים שם ברית.
רב: אז במקור אתם לא דניאל.
רבה: מה השם האמיתי?
דניאל: במקור דניס... אבל רק ההורים קוראים לי ככה.
רבה: אתם לא חיימוביץ'. את האמת!
דניאל: אני כן! 
רב: בר מצווה לא עשיתם.
 דניאל: עשיתי בר מצווה, תחזירו לי בבקשה את המחברת.
רב+רבה: בעזרת השם.
רבה: חגים יהודיים, לא חוגגים.
דניאל: חוגגים, חוגגים.
רב: איזה חגים חוגגים חוגגים?
דניאל: ט"ו בשבט! 
רבה: מה עושים בט"ו בשבט?! נוטעים עץ?!
דניאל: המחברת!
רב: תפילין, לא מניחים.
דניאל: לא.
רבה: ובכיפור, לא צמים.
דניאל: לא.
רב: ושבת, לא שומרים.
דניאל: לא!
רב: לא צמים, לא מניחים, לא שומרים.
רבה: בכלל מאמינים באלוקים?!
דניאל: אם אני אגיד שכן, אני אקבל את המחברת שלי חזרה?
רב+רבה: בעזרת השם.
דניאל: כן.
רב: אבל בתנ"ך לא קוראים.
רבה: ועשרת הדיברות בעל פה לא יודעים.
רב: ורוצחים.
רבה: וגונבים. 
רב: ונואפים.
רבה: וחומדים.
רב: ולא מכבדים.
רבה: ועושים פסלים.
רב: ותמונות.
רבה: ומשקרים.
רב: ומשקרים.
רבה: ומשקרים.
רב: עמלק! 
רבה: לשונות אש שלוש, ירדו עליך משמים, ויאכלו לך את הראש!!
(רב ורבה הולכים)
דניאל: סליחה! סליחה!
(חוזר הפקיד)
פקיד: שם!!... לא לצעוק בבקשה..
דניאל: אמרתי לך, זה דניאל! המחברת!
פקיד:  אני מעביר אותך לנציג שלנו שמטפל בענייני חולי.
 דניאל: לא, אתה לא!
רופא: מר דן, צר לנו להודיע לך אבל גילינו אצלך איידס. אני מעריך שיש לך עוד פחות משבוע לחיות.

דניאל: זה דניאל, אין לי איידס.

רופא: דניאל. דניאל... סרטן ריאות. בגלל כל הצ'רנוביל והסגריות. 

דניאל: אני לא מעשן. 

רופאה: אז שלשול.

דניאל: על מה אתם מדברים?? בכלל לא עשיתם לי שום בדיקות.

רופא+ רופאה: נכון... 

רופא: השתעל בבקשה לכיוון ההוא.

רופאה: לכיוון ההוא.

רופא: לכיוון ההוא.

דניאל: המחברת שלי!

רופאה: להשתעל בבקשה.

(דניאל משתעל)

רופא: אוי, זה נשמע נורא. זה חייב להיות אבעבועות שחורות.

רופאה:  או כולרה.

דניאל:  אני בריא לגמרי.

רופאה: אז איך את מסביר את השיעול הזה שלך?

דניאל: איזה שיעול??

רופא: השיעול העכשווי הזה שלך.

דניאל: אתם אמרתם לי להשתעל.

רופא+ רופאה: נכון... 

רופא: מה עם הפרשות?

דניאל: מה איתן?

רופאה: מפרישים? מפרישים?

דניאל: כן, אני מפריש.

רופא: מהיכן מפרישים?

דניאל: מהיכן שכולם מפרישים.

רופא: אבל מה מפרישים?

דניאל: מה שכולם מפרישים. 

רופא: ולא קורה שמפרישים מה שכולם מפרישים רק ממקור אחר?

רופאה: או שמפרישים מהיכן שכולם מפרישים רק בצבע אחר?

דניאל: לא קורה! מה עם המחברת??

רופאה: יש לך נפש!?
דניאל: כן...
רופאה: אתה חולה נפש!
דניאל: לא! המחברת!
רופא: איך אתה מגיב במצבי לחץ?
דניאל: אני לא מגיב...
רופא: בו!! 
( הדיירים נכנסים לבהלה רגעית)
דניאל: מה קורה פה?!
רופא: בו!!
(הדיירים נכנסים לבהלה רגעית)
פקיד: שם!! … לא לצעוק בבקשה.
דניאל: דניאל חיימוביץ'...
 פקידה: אני מעביר אותך לנציג שלנו שמטפל בענייני ביטחון.
דניאל: רגע!!
מציל: עלינו עליך חיימוביץ'. (פאוזה קצרה) מה עשית בתקופה בה שיתפת פעולה עם ברית המועצות?
דניאל: סליחה?
מציל: לא גרת שם?
דניאל: אני הייתי בגן. לאן כל זה מוביל??
מציל: לדרגה בה היו הוריך בק.ג.ב.
דניאל: ההורים שלי לא היו בק.ג.ב.
מציל: לא היו.
דניאל: לא.
מציל: היו או לא היו?
דניאל: לא היו. 
(פאוזה)
מציל: עדיין לא היו?
דניאל: לא!
מציל: מוזר, מבחוץ זה נשמע שאתם אומרים שהם לא היו- אתם אומרים NET NET NET, אבל מבפנים זה נראה שאתם צועקים שהם כן היו. DA DA DA!
דניאל: ההורים שלי לא היו בק.ג.ב!
מציל: אז באיזו דרגה הם לא היו בק.ג.ב?
דניאל: אני בכלל פצפיסט...
מציל: זה הבית שלי, אין לי בית אחר, ואני לא אתן לאף פוצפיסט מתחסד לפגוע בבית שלי. 
דניאל: אני רק...
מציל: ידיים למעלה! (פאוזה קצרה) ק-ו-ט-ג'. אתה אוכל?
דניאל: כן.
מציל: מה העמדה שלך לגבי ב-מ-ב-ה?
דניאל: אני אוהב במבה.
מציל: זין עליך וקקה בידיך. (יורק)
דניאל: סליחה?
פקיד: שם!! לא לצעוק בבקשה.
דניאל: אמרתי לך כבר, דניאל חיימוביץ'!
 פקיד: עיסוק.
דניאל: אני כותב.
פקיד: ממה אתה מתפרנס, דני?
דניאל: מכתיבה.
פקיד: מובטל.
דניאל: לא! אני דורש לקבל את המחברת שלי!
פקיד:  דורש??
דניאל: כן...
פקיד: אתה מזלזל בעבודה שלי?!
דניאל: אני לא!

פקיד: אני עובד בשכר מינימום, בלי הטבות, בלי תוכנית פנסיה, בתנאים מחפירים, בישיבה קפואה נצחית מול המחשב. אתה יודע שנהיו לי בצקות ברגלים? אתה יודע שהתעקם לי עמוד השדרה? תראה את העיניים האלה! מי יפצה אותי על העיניים האלה? הספרות תפצה?!

דניאל: סליחה, לא ידעתי.

פקיד: אתה חושב שאני יודע משהו?! אני מאמין!

מציל: חשבתי שאמרת שאתה כותב.
דניאל: המחברת שלי.
מציל: מהיום תראה בי עורך שלך.
דניאל: זאת חוצפה...
מציל: זאת המדיניות. מה אפשר לעשות?
דניאל: תחזיר לי את המחברת!
מציל: מה אפשר לעשות?!
דניאל: תחזיר!
מציל: מה אפשר לעשות!? (פאוזה קצרה) זה באמת נכון שכל האמאות האוקראיניות זונות? 
( דניאל מועד ונופל בעודו מנסה להחטיף למציל)
מציל: ברוך הבא, בן!
כל הדיירים: הבה, נגילה הבה, נגילה הבה, נגילה ו...
האזרח מספר אחד : ששש.... (פאוזה קצרה) בן כמה אתה, בן?

דניאל: עשרים ושבע.

אזרח:  אני יודע בדיוק מה איך אתה מרגיש, כשאני הייתי בגילך, גם אני הייתי בן 27. 
אתה בטח מרגיש... (פאוזה קצרה)

אשת: מבולבל?

אזרח: … אולי אפילו... (פאוזה קצרה)

אשת האזרח:  קצת בהלם. 

אזרח: ...הלם... (פאוזה קצרה)

בהתנגדות. פוחד. לא מוצא את עצמך. חרד. מרגיש מושפל. שחיללו אתך. אנסו. שאתה מת. גרוע ממת- מסורס. דחוי כמו תולעת. זרוק לצד הכביש כמו פגר רקוב של כלבה מושתנת שאיש לא יורק לכיוון שלה. פרצוף יפה שרק אומרים לו תחייך ותשתוק, ובמשך אלפי שנים רק הולכים ומדכאים אותו, ולאף אחד לא 
באמת אכפת שיש לך מה להגיד, שבשביל לקבל תפקיד מסכן, את צריכה להפוך את התחת שלך לאתר תיירות מזדיין! אני אישה משוחררת ויש לי מה להגיד! 

האזרח: שקט!

אשת: (מסננת בכניעה) ואני אגיד לך את זה אחר כך... אם תרשה לי.

האזרח: כשרק הגעתי לדירה הזאת, לא היה כאן כלום. ואקום. בידיים האלה התקנתי כאן מערכת ביוב וגז...

אשת האזרח: הוא חיבר אותנו לחשמל.

(כל הדיירים יוצרים מעגל חשמלי סגור ומתחשמלים)

האזרח: כאן יש תריס. בידיים האלה התקנתי כאן קיר אבן טורקית משובח שיחזיק את התריס. מאחורי הקיר...

אשת האזרח: יש עוד קיר. בזלת יצוקה. בלי תריס.

האזרח: כאן יש דלת. בחיים שלך שלא תיגע בדלת... (דניאל ניגש לפתוח הדלת, כל הדיירים עוצרים אותו בגופם)

אשת: תן לי יד. תן לי יד, בבקשה. (דניאל מושיט לה יד) אמרתי לא לגעת! (סוטרת על ידו)

האזרח: בידיים האלה, כאן, מתחת לבלטות האלה, אני קובר תינוקות. לגעת. 

אשת האזרח: לגעת, לא להתבייש. 

אזרח: דניס, גש הנה וגע לי בידיים.

אשת: גע! גע! גע!

האזרח: כריזמה זה לא דבר מדבק. מרגיש כמה הן מחוספסות? 

אשת האזרח: נגעת פעם בידיים כאלה מחוספסות? 

האזרח: לא נגעת. חושב שזה היה קל להשיג כזה חספוס? 

אשת האזרח: לא היה קל. 

האזרח: אבל אני הצלחתי. 

אשת: הצלחנו. 

האזרח: הצלחתי!

אשת: הצלחנו...

האזרח: הצלחתי!! תי!! תי!! בידיים המחוספסות האלה, הענקתי לדיירים שלי את האמונה שאין מקום טוב יותר לחיות בו. אני מאמין בדיירים שלי! אני מאמין בקירות שלי! אני מאמין בך! מי יתן יבוא יום ובזכותך נקים כאן קיר הפרדה שלישי!

משכיר: למה??!!

(פאוזה, אזרח מסמן למציל לחתוך)

מציל: ...שלוש דקות התאוששות.

(הדיירים משאירים את דניאל, האזרח מספר 1 ואישתו לשיחה פרטית)

אזרח: למה... למה זו שאלה טובה... ולשאלות טובות אין תשובות. אבל בכל זאת אני אנסה 
לענות לך, למרות שזו שאלה באמת מצוינת. למה. תראה, אם אני אגיד לך ככה, ככה זו לא 
תשובה. אז אני לא אגיד לך ככה. ככה, שכל מה שאני יכול להגיד לך כרגע זה שאני עוד לא 
יכול להגיד לך, אבל אני יכול להבטיח לך שזה לא ככה. זה אחרת. זה משהו שהוא לא פה, לא שם. זה משהו לא בטוח, משהו  מסתורי. משהו מיסטי. משהו... משהו.  יש לך את המילה שלי, בן.

אשת: אתה החומר ממנו עשויים קירות. תחייך. 

האזרח: תזדקף. 

אשת האזרח: תחזיק מעמד. 

האזרח: כולנו כאן מאחוריך.

אשת: ובשבילך, בן.	

 מפעל לייצור ססמאות

א.מפעל: ברוך הבא למפעל היחיד מסוגו בעולם לייצור סיסמאות. אתה יכול לקרוא לי מנחם או נחום או נחצ'ה או נחי או היי גבר! או אבא או 123… 123 …

(מתחיל פלאש-בק של קרב, זו היא חזרה לטראומה של א. המפעל)

א.מפעל: תורידו את הראש! קודקודון קרקעית לקודקוד עוגן עבור! נתקלנו! מלוכלך בין השטיחים! צ'יפס בגבעה! חייב תגבורת! מפטפטים עלינו מכל הכיוונים! דחוף צרצר, כבד קצוץ ותורן! המצוירת נשרפה! עברנו את אנגליה ובלגיה! אנחנו שני גפרורים על השחור בדרך לגרמניה! חשש לחניבעל! עשרים ואחת, עשרים ושתיים, עשרים ושלוש!

( חזרה חדה למפעל)

א.מפעל: ...או רק נוח, איך שנוח לך.  

דניאל: … נוח זה נוח...

א.מפעל: אז ככה זה עובד: למערכת מוזנת משמעות שרירותית בעלת פוטנציאל להמשכיות- שבשפה המקצועית נקראת "קושטא", ברגע שנכנסת "קושטא" למערכת, היא עובר תהליך מטאמורפוזה, כשבהגיעה לקוגניטו האחרון בפס היצור, האזרח מספר אחד, מאחד את נתוני ה"קושטא" ויוצר סיסמה 
שבשפה המקצועית נקראת "קישטא", ברגע שיוצאות ה"קישטות" אל אוויר הדירה, כל הדיירים רוקדים את ריקוד ההומי. נעשה ניסיון? אש! ( דניאל נבהל) כשאני אומר אש, אני מתכוון לgo  -התחלה, אש שווה התחלה. אש!!

( פס יצור מתחיל לעבוד ומיד נתקע) 

דניאל: עם כל הכבוד, אני לא מתאים לעבוד כאן.

א.מפעל: אל תעשה דבר שלא מתאים לך. אחרי הכול, אנחנו חיים בעידן של דמוקרטיה.

אזרח: ודמוקרטיה...דמו...דמו...

אשת: דמוקרטיה זו כמובן עניין של השקפה.

א.מפעל:  מקומך בפס היצור הוא כאן. מתאמן?

דניאל: לא.

א.מפעל: אני כבר מת לראות את ה"קושטא" שלך. אש!!

(דניאל נבהל, פס היצור מתחיל לעבוד, כל דייר בפס הייצור מעניק מילה אסוציאטיבית עם תנועה)

1:שמש!
2: אור!
3: מנורה!
4: חוט תיל!

דניאל: שואה...!

א. מפעל: חדל אש! שואה זה פוייה של "קושטא".

דניאל: סליחה?

א.מפעל: ה"קושטות" שעוברות במערכת מוכרחות להיות חיוביות, אחרת זה גורם לפוייה.

דניאל: הוא אמר חוט תיל...

פקיד: אני לא אמרתי.

א.מפעל: חוט תיל יש גם בסאפרי...לא נורא. נעשה עוד ניסיון. אתה נורא מוצק, נסה לשחרר את השרירים הטבעתיים שלך.

דניאל: סליחה?

א.מפעל: זה יעזור לך לשחרר את ה"קושטא" שלך.(פאוזה, כל הדיירים משחררים) משחרר?

דניאל: כן...

א.מפעל: אש!!

1:שמיים!
2:כוכבים!
3:בית!
4:גז!

(פאוזה, כולם מצפים למילה של דניאל, לדניאל לא עולה מילה) 

א.מפעל: חדל אש!! פוייה! פוייה! פוייה! עצוב לי, דני. 

דניאל: זה דניאל.

א.מפעל: דני.

דניאל: דניאל.

א.מפעל: זה יהיה דני. כשהייתי קטן שחקתי בטיגריסים. הייתי הופך לטיגריס ודוהר ברחובות, קופץ מבניינים, מטפס על עצים. והיום... אני לא מצליח להפוך לבנאדם. אפילו שאני מנהל גדול של מפעל קטן. זה כמו... (פאוזה) לא משנה מה מגיע אליך- פשוט תגיד ים.
אש!

1. אבן!
2:קיר!
3:ברזל!
4:שטן!

דניאל: ..ים!

האזרח: "הקושטא" בידינו! 

(כל דיירי הבית יוצאים בריקוד ה"הומי" לאחריו מריאים לנאומו של האזרח מספר 1)

אזרח: אני מקדים את המלחמה! כי כשאני מקדים את זמן המלחמה, אני מקדים את זמני, וכשאני מקדים את זמני, אני מקדים את זמנכם, את זמננו, וכשאנחנו מקדימים את זמננו אנחנו מספיקים יותר, ויש לנו יותר זמן, ובזמן הזה מחובתנו להלחם על מנת שיבוא יום ונוכל להקים כאן קיר הפרדה שלישי! 

פקיד: ששש...! (פאוזה קצרה) השכנים.(כולם משתתקים ומציצים על הקהל)

אשת: מה הם עושים?

משכיר: יושבים בחושך.

אשת: זהו?

משכיר: מסתכלים לכיוון שלנו.

אשת: וזהו?

משכיר: הם נראים כועסים.

רבה: הם נראים אדישים.

רופאה: הם נראים עייפים.

רופא: בו!! (מנסה להבהיל השכנים בעוד כל דיירי הבית נבהלים)

אשת: אבל ממשיכים לשבת. בחושך. אף אחד לא קם, או אומר משהו. הרי יש כל כך הרבה מה להגיד. 

(פאוזה)

משכיר: תגידו משהו, זונות.

(פאוזה)

אזרח: אפשר להמשיך! המלחמה שאנו יוצאים אליה היום, כמו בכל יום, היא מלחמה למען 
יקום כאן אותו קיר הפרדה שלישי, שלא יהיו לו סדקים ולא קילופים. לא קיר אבן טורקית, לא 
קיר בזלת, לא קיר נזלת, אלא קיר אנושי לתפארת, ממנו אפשר יהיה לחשל כל מה שיש בו 
צורך בשביל המכונה הלאומית. חסרה לבנה בקיר? 

אשת: אני הלבנה!

אזרח: חסרים צמנט, שפכטל, צבע? 

אשת: קחו אותי! 

אזרח: חסר חור בקיר? 

אשת: אני החור בקיר!  

אזרח: חסרים פסיכולוגיות? סנדלרים? קופאיות? מנקי רחובות? רופאים? מורים? זונות? 

אשת: קחו!... בבקשה.. אני עושה הכול. אין לי פרצוף, אין לי פסיכולוגיה, אין לי אפילו שם.

אזרח: זו האידיאה הטהורה של שירות, היא מסוגלת לכל דבר, היא לא תלויה בשום דבר; והיא יודעת רק ציווי אחד: ל-ה-ס-ת-ע-ר! 

אשת: אני אישה משוחררת ויש לי מה להגיד! 

אזרח: שקט! העתיד גבירותי ורבותי, נמצא ממש מעבר לקירות האלה. העתיד נמצא בכם. ומי יודע, עוד יבוא יום ונקים כאן קיר הפרדה רביעי!

אשת: או חמישי!

אזרח: או שישי!

אשת: או שביעי!

אזרח: או שמיני!

אשת: או תשיעי!

אזרח: עד שכל העולם יתמלא בקירות! יחד, נכבוש את הוואקום!

אשת: תגעו בידיים האלה!

(כל הדיירים מסתערים על הידיים של האזרח מספר 1, דניאל נותר לבדו)

דניאל: אני אוהב את מורכבות אבי, את היופי הגס שלו, השקט, העקשנות, הטירוף, את מידת המוסר, החריצות, את השפתיים הבשרניות, העיניים הירוקות החודרות, את האף השבור, את הגוף הדחוס, את כפות הידיים הענקיות, את היכולות שלו לעשות פלאים עם הידיים, את המצח הזועף - אני פחות אוהב.   
את כוחה הנפשי של אימי, את התמסרותה, התייסרותה, את חוסר ויתורה על החיים, את הצחוק המקרקר,העיניים זפת, את האף היהודי הצר והארוך, את היכולת שלה לומר: אתה! אתה! אתה!
 את השפתיים הדקות אני פחות אוהב. (דיירהבית מסתערים על דניאל בנסיונם להשתיקו)
אני רוצה לנתח, לדעת, לבטא בלשון שונה מלשוני, להביט בפני מה שמפרק אותי, חותך בי.
 אני רוצה להבין את הטירוף שבי, אני רוצה לגלות את מה שהנחתי במקום האפל ביותר- תחת המנורה:
 האיבר הגדול והמפואר של אי הידיעה- אני!!

מוסד טיפולי

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: זה חיות, אלה לא בני אדם.

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: אין עם מי לדבר.

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: אני בסך הכול חיפשתי מקום שקט לשבת לכתוב בו.

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: למה הם לא עוזבים אותי במנוחה?

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: מה את מבינה?

פסיכולוג: אני מבין.

דניאל: אתה לא מבינה!

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: גברת! את פה?

פסיכולוגית: אני מבינה.

(דניאל מתייאש- מניח ראשו בכפיו)

פסיכולוג: אני מבין.

דניאל: די! 

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: את לא מבינה!

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: לא, את לא מבינה!!

פסיכולוגית: אני מבינה.

דניאל: את הורגת אותי, גברת!

פסיכולוגית: בוא רגע נדבר עלינו. לא על הפנים שלנו.

דניאל: חשבתי שזו המהות של הטיפול.

פסיכולוגית: זה נכון, בטיפולים אנכיים. בוא נלך לאופק.

דניאל: לכולכם פה התרופף הבורג.

פסיכולוגית: ודאי.

דניאל: אז את מודעת לזה.

פסיכולוגית: ודאי. אחרת מה אני עושה פה? מה הוא עושה פה? מה אתם עושים פה? 

פסיכולוג: מה אנחנו עושים פה?

פסיכולוגית: מה אנחנו עושים פה?!

דניאל: אני לא שייך לכאן. קרתה פה טעות.

פסיכולוגית: אני, אני, אני, נניח לה רגע לשליליות. אתם מעניק כל כך הרבה משקל למה 
שקורה בחוץ. חוץ חוץ חוץ, בואו רגע נצא מהחוץ. נתרכז רגע בנו. איפה אנחנו בכל זה? 

פסיכולוג: כמה אנחנו בכל זה? 

פסיכולוגית: למה אנחנו בכל זה?

דניאל: אין אנחנו. יש אני, ויש אתם.

פסיכולוגית: אני מבינה. מה אם אני אכיר לכם את השכנים?

דניאל: ומה השכנים אמורים לעזור?

פסיכולוגית: איזו שכנים? אני לא דברתי על שום שכנים.

דניאל: לפני רגע אמרת שאת מתכוונת להכיר לי את השכנים.

פסיכולוגית: לא, לא. אתם טועים. 

פסיכולוג: היא לא אמרה כלום על שום שכנים.

דניאל: אני שמעתי שאמרת שכנים.

פסיכולוגית: לא.

דניאל: מה לא?

פסיכולוגית: לא אמרתי!

דניאל: מי לא אמר?

פסיכולוגית: אתם לא אמרתם.

דניאל: מה לא אמרנו?

פסיכולוגית: לדעתי אתם לא סיימתם לומר משהו.

דניאל: אני לא מבין כלום. מה לא סיימתי לומר?

פסיכולוג: סגנון הדיבור שלכם מאוד טיפוסי. אתה בולעים מילים, קוטעים כל חוט מחשבה, 
ממהרים ומגמגמים.

דניאל: מתי גמגמתי? אני מדבר חלק.

פסיכולוגית: זאת בדיוק הטעות שלכם. אתם רואים? מרוב לחץ אתם אפילו מתחיל להתכסות 
בכתמים כתומים. הידיים שלכם עדיין לא קפאו?

דניאל: לא! למה שיקפאו לי הידיים?!

פסיכולוגית: ככה. זאת ההשערה שלי. 

פסיכולוג: נדמה לי שכבר קשה לכם לנשום. 

פסיכולוגית: כדאי שתשבו, אחרת אתם עלולים ליפול.

דניאל: אני יושב!

פסיכולוג: שששש...אל תלחצו על מיתרי הקול. 

פסיכולוגית: עכשיו אני אנסה להקל על הקיום שלכם. תנקו את כל התחושות השליליות שלכם!

דניאל: מה את עושה?! 

פסיכולוגית: על מי אתם כועס!? 

פסיכולוג: זה בטח ההורים.

דניאל: איפה כאן הדלת?! 

פסיכולוגית: הדלת נמצאת בתוכך.

(דניאל בא לתקוף את הפסיכולוגית)

פסיכולוגית: תנשמו תנשמו. שימו לב לשעון. חזרו אחרי: (דניאל חוזר אחרי פסיכווגית) אנחנו רגועים. רוגע נעים ומתוק. נ ר ג ע נו. גז נעים ממלא את כל גופינו באור, חופש, ושמחה. הגוף  כבד. הראש כבד. הידיים כבדות. אנחנו מתחילים הכול מהתחלה. אנחנו חוזר להיות תינוק בכוס של האימא שלכם.
אנחנו חוזר ללידה שלנו. (רוכנת מעליו- REBIRTH TERIPY)

בית חולים

רופא: לנשום. לנשום.

בעל: תנשמי.

אישה: נושמת.

בעל: היא נושמת היא נושמת.

רופא: יש לנו פתיחה של חמש אצבעות!
( אב אם בן נכנסים)

אב+בן : תנשמי.

אם: נושמת! 

רופא: לנשום. 

רופא: יש לנו פתיחה של שש אצבעות!
(אשת ואזרח נכנסים)

אשת: נושמת! 

אזרח: היא נושמת.

רופא: לנשום!

אישה+אם+אשת: נושמת! 

רופאה: תתחיל לפלס את דרכך החוצה!

רופא: יש לנו פתיחה של שבע אצבעות!

(פקידה ומציל נכנסים)

פקידה: נושמת! נושמת!

רופא: לנשום! 

בעל+אב+בן+מציל: תנשמי!

אישה+אם+אשת+פקידה: נושמת!!

רופאה: החוצה!

רופא: יש לנו פתיחה של שמונה אצבעות!
( אני ועיתונאי נכנסים)

אלה: תנשום.

פקיד: אני נושם! אני נושם!

רופא: כולם לנשום!

רופא: יש לנו פתיחה של תשע אצבעות!
( משכיר ו א.מפעל נכנסים)

משכיר: נושם! אני נושם!

א.מפעל: תנשום! תנשום!

רופא: יש לנו פתיחה של עשר אצבעות!

אב: תלחצי! 

אם: לוחצת!!

מציל+אב+בעל+פקיד+אזרח+מציל: היא לוחצת! 

אם+אישה+אני+אשת+אלה+דניאל: אני לוחצת! 

רופאה: תדחוף! תדחוף!

רופא: את אל תנשמי! את תנשמי! תלחצי! תלחצי!

אם: לוחצת!

אב: היא לוחצת!!

רופא: אל תלחצי! את תלחצי!

אשת הרב: לוחצת!!

רב: היא לוחצת!!

אזרח: היא לא נושמת!! היא לא נושמת!!

רופא: תנשמי!! תנשמי!! 

אב: תלחצי!!! תלחצי!!!! תלחצי!!! תלחצי!!!!

רופא: תנשום!! תנשום!!

רופא: לנשום! לנשום! ללחוץ! לנשום! ללחוץ!

כולם: אני נושם נושמת לוחץ לוחצת!!! 

כולם: דוקטור!!

רופא: לא לנשום!!!(כולם עוצרים את נשמתם)

רופא: לנשום! לנשום!

כולם: דוקטור!!

רופא: לא ללחוץ!!!( כולם רק נושמים)

רופא: ללחוץ! ללחוץ!

רופא: לנשום! ללחוץ! ללחוץ! ללחוץ! לנשום!

כל הנשים: אני לוחצת/נושמת...!

כל הגברים: היא לוחצת/נושמת...!

אב: אני לא נושם!!!( לוקה בהתקף לב)

אם: הוא לא נושם!!

רופא: תנשום!! תנשום!!

אב: אני לא נושם!!

רופא: תנשום!!!

אם: הוא לא נושם!!!

רופא: תנשום!!!

אם: תנשום!!!

( האב נופל בקבלתו התקף לב)

כולם: דוקטור!!!

רופא: כולם לנשום!!!

רופא: ללחוץ! ללחוץ! ללחוץ! ללחוץ! לנשום! לנשום!

( הרופא מבצע החייאה באב)

כולם: דוקטור!!!

רופא: ללחוץ!!! כולם ללחוץ!!!

אלה שנותרו נושמים: אני נושם!! נושמת!!!

רופא: ללחוץ!!!
(האב חוזר לתחייה בנשימה עמוקה)

רופא: תנשום! תנשום!
(האב שוב לוקה בהתקף נוכח הצעקות)

רופא: לא ללחוץ!! לא ללחוץ!!

אם: הוא יוצא!!!!

רופא: תלחצי!!! תלחצי!!!

כל הנשים: אני לוחצת!!!

כל הגברים: דוקטור!!!

רופא: לנשום!!!
 
כל הנשים: דוקטור!!!

רופא: ללחוץ!!!

אישה+פקידה: הוא יוצא!!!

בעל+מציל: הוא יוצא!!!

רופאה: אתה רוצה לצאת או להישאר?!

דניאל: להישאר.

רופאה: לדחוף!!

אני+ משכיר: הוא לא יוצא!!!

פקיד+א.מפעל: הוא לא יוצא!!!

רופא: ללחוץ!!!
( האב חוזר שנית לתחייה)

אם: הוא נושם!! 

אם: הוא יוצא!! 

(הרופא ממשיך בהחייאה בלי לשים לב שהבעל חזר להכרה)
רופא: תנשום! תנשום!

אב: אני נושם!

רופא: הוא נושם!!

כל הנשים: הוא יוצא!!!

כל הגברים: הוא יוצא!!!

כל הנשים: דוקטור!!!

כולם: דוקטור!!!

רופא: לא ללחוץ ולא לנשום!!!!
(שקט)

רופא: ( על סף עילפון) מזל טוב. נולד לנו בן. ( כל ההורים הטריים מעניקים את תשומת ליבם לדניאל)

רבה: (שרה שיר ערש לבן הנולד)

זוזה זוזה זוזה זוז
לא יכול יותר לזוז
מהראש יורד לי דם
דם דם דם אני נרדם

על הפצע פו פו פו
כל הגוף עכשיו קפוא
גם לאמא גם לאבא
כבר מתגעגע
לא רוצה לישון
לא רוצה להשתגע

ההורים קוברים אותי
בארגז החול
לעיניים לאוזניים
חולי בהכול

בואו בואו תולעים
יש כאן עור של ילדים
עד העצם עד הסחוס
זה הוא ילד זה לא סוס
הבשר טרי ורך
הילדון שלי שרך

למה אמא כה צורחת
למה אבא אין לו נחת
למה הם כולם למעלה
ואני מתחת

נוח נוח ילד מת
בשקרים היתה אמת
התכרבל בתוך הבור
ילד מת 
נולד גיבור

בית אבא ואמא

(כולם מתפזרים, נשארים אמא ואבא יחד עם דניאל)

דניאל: … אמא? אבא? מה אתם עושים פה?

אם: אני יודעת שאתה מציץ לשכנה ממול ומאונן.

אב: אני יודע שזה אתה גנבת לי את הכסף מהארנק.

אם: ואת הצעיף שלי מהארון.

אב: ואת התחתונים והגרביים שלי.

אם: ואת החצאית בורדו שלי.

אב: ואת הקצף גילוח שלי.

אם: ואת הנעורים שלי.

אב: ואת האופטימיות שלי.

אם: ואת הבריאות שלי.

דניאל: תעזרו לי..

אב: ומי יעזור לנו?!

אם: בטח שלא אתה!

אב: סמרטוט!

אם: נפל!

אב: איך היה בגן?

אם: ובבית ספר?

אב: ובחטיבה?

אם: ובתיכון?

אב: ובצבא?

אם: ובמכללה?

אב: ובבית?

אם: ובבית?

אב: ובבית?

אם: ובבית?

אב: אתה אף פעם לא מספר שום דבר!

אם: תגיד משהו!

אב: מה אתה משותק?!

אם: אני לא יכולה איתו.

אב: אתה הורג את אמא שלך.

אם: אני מתה בגללך.

אב: תתבייש.

אב: אתה דוחה אותי.

אם: איפה היית כשהייתי עם סרטן בראש, וגרנו בבני ברק? זוכר?! בני ברק!ואתה היית בן 6!

אב: שבע!

אם: והיינו הולכים ברחוב יד ביד, והייתי מאבדת את ההכרה ונופלת?

והיית רק עומד ומסתכל!

וכשעוברי אורח שאלו אותך, ילד, מה קרה לאימא שלך? היית שותק! ובהקרנות שלי 

כששכבתי בתל השומר עם קרחת על הראש, ואסור היה להתקרב אלי! היית שותק!

וכששכבתי במיטה בבית, והתנפחתי למאה קילו, בגלל שהביאו לי הורמונים מקולקלים?! 

היית שותק!! וכששאלתי אותך איך היה בפנימייה?!  היית שותק! ובגן? שותק! ובבית כנסת?! 

שותק! ואם הילד הג'ינג'י ההוא שהייתם נוגעים בבולבולים אחד של השני?! שותק! נו למה 

אתה שותק!!

דניאל: אני הייתי ילד..

אב: ונשארת אותו ילד! שום התפתחות! כשהגענו לכאן אני עבדתי 18 שעות ביממה! שבע 

פעמים בשבוע! במשך עשר שנים! בלי יום חופש אחד! בשביל שלך יהיה כסף לספרים! 

ונעליים! איפה כל הספרים?! איפה הנעליים?!

דניאל: אני כותב!

אב: איפה הנעליים! אתה חושב שהיה לי שם רע?! הגעתי בשבילך!  חשבתי שיצא ממך 

גבר! אתה יודע, שאני עשיתי אותך ואני יכול גם להשמיד אותך, חתיכת בן זונה! ימך שמך! 

שתישרף באש הגהנום!...

אם: גולם!

אב: רכרוך!

אם: אתה האכזבה הכי גדולה של חיי.  אני מתביישת בך. (האם יורקת לדניאל בפרצוף)

אב: לא מגיע לך לחיות.

אם: אחרי כל מה שעשינו בשבילך.

אם+אב: שיחת טלפון.

(פאוזה קצרה)

אב: כל כך קשה לעשות שיחת טלפון אחת?

אב: רק להגיד אני בסדר.

אם: אני לא מת.

אב: יש לי מה לאכול.

אם: יש לי מיטה חמה.

אב: אני עובד.

אם: הפסקתי לעשן.

אב: שטפתי את הרצפה.

אם: ניקיתי את האבנית בקומקום.

אב: הצבעתי בבחירות.

אם: האישה בסדר.

אב: הנכדים בסדר.

דניאל: איזה נכדים?! איזו אישה?!

אם: בדיוק זה.

אב: לא אכפת לך מכלום.

אם: לא איכפת לך משני ההורים הזקנים והחלשים שלך.

אב: תראה את אמא שלך, כמה היא חולה ומקומטת.

אם: תראה את אבא שלך, כמה הוא רפוי וכואב.

אב: רק לקחת אתה יודע.

דניאל: סליחה.

אם: אתה שמעת משהו?

אב: זה בטח היה זבוב.

אם: יכול להיות שאני הוזה?!

אב: מה אני צריך את הסליחה שלך! אפס!

אם: מעשים! איפה המעשים!?

דניאל: אני מנסה!

אב: תמשיך לנסות, עד שתמות.

דניאל: אני לא התכוונתי.

אב: גם סטאלין לא התכוון!

אם: אתה היית ילד של אהבה.

אב: תראה למה נהפכת.

אם: את הפוט שלי הייתי צריכה להקריב בגלל הכישלון הזה. עכשיו אני לא מרגישה 

כלום כשאבא שלך מזיין אותי!

אב: אין לי חיכוך.

בן: אמא, היה לי סיוט.

דניאל: מי זה? 

בן: דניאל חיימוביץ', נעים מאוד. ואתה?

דניאל: אני דניאל חיימוביץ'.

בן: סמנטיקה.

דניאל: מה אתה עושה פה?

בן: אני משחק.

דניאל: מה אתה משחק?

בן: אותך.

דניאל: אי אפשר לשחק אותי!

בן: תתפלא.. 

אב: הוא משחק אותך טוב יותר ממה שאתה חי את עצמך.

דניאל: וכמה זמן שזה כבר ככה?

בן: אני שחקן מלידה.

דניאל: שחקן?! אתה בכלל לא דומה לי!

בן: זה רק אתה שלא דומה לעצמך. אני יותר אתה מאי פעם.

אב: הוא כל מה שיכולת להיות, ולא תהיה!

אם: תראה איזו יציבה יש לו.

אב: ואיך הוא מדבר.

אם: תראה לו מי אתה, בן.

בן: אני טוב בפיזיקה מתמטיקה שחמט וחשמל. אני דובר שש ספות, יש לי שלוש חברות סטאר טפ, בר, גלריה לאומנות מרסדס שחורה, אישה בלונדינית ושני ילדים שמחכים לי בוילה בפריז ובלונדון. לאימא ואבא קניתי כאן כמה בלטות כדי שנהיה קרובים כשאני מגיע 
בחופשות. אני פרופסור לחקר המוח ואחד האנשים העשירים בעולם. הספר האחרון שלי: 
"אבא ואני", זה רומן של שישה כרכים שמדבר על מוסר ועל החשיבות בכיבוד הורים, שהפך לרב מכר עולמי. אני החלום הרטוב של כל אמא רוסיה: אני מאושר, אני מלא באהבה ואני עוד לא בן 13. (פאוזה קצרה) עוד לא הורדתי שפם בר מיצווה. יפה, נכון? מי זה האיש הזה, אמא?

אם: זה אף אחד.

בן: הוא מפריע לכם?

דניאל: אמא...

אמא: שלא תקרא לי ככה!!

אב: הוא כבר הולך.

בן: לך.

דניאל: זה הבית שלי.

אבא: לך, לפני שתסתבך.

דניאל: שהוא ילך!

(הורים יוצאים, דניאל והבן נותרים לבדם, דניאל שוכב לישון, הבן רוכן מעליו)

בן: סמי הוויה, מנווני מוח, תרופות נגד דיכאון ההולך ובא, הולך ובא, לתת לבוא- לנטוש, 
לברוח, אין מה להיזכר, הכול לשכוח, לזכור לשכוח, לזכור לשכוח.

דניאל: הרים של צעצועים אוקיינוסים של שאלות השמש הצהובה בפינת הדף ילדות הכתר על ראשי.  

בן: כתרים יש רק בשיניים, שיניים יש רק למי שיכול להרשות לעצמו. 

דניאל: מי שעומד מאחורי מלפני ומצדדי הוא העומד...( חוזר כמנטרה)

בן: כל הזמן שהזדקפתי דום ביום הזיכרון מעשרה גברים הקורעים את הצורה לילדה קטנה שאיבדה את אימא שלה שאני לא מכיר הילדה שאיבדה את אימא שלה. אם רק הייתי מכיר הייתי משפשף עצמי בשתיהן- האימא הבת ורוח הגודש. 

דניאל: כל המילים שכתבתי. 

בן: שאיש לא יקרא לעולם. 

דניאל: כל המילים שקראתי.

בן: לא יקרה לעולם!

דניאל:  כל הרפים בגופם בנפשם במוחם ברוחם בליבם, כל אלה שלא מביטים בעיניים, כל אלה שהולכים בעיניים עצומות, כל אלה שדועכים בעיניים עצובות  

בן: כל אלה שאין להם מה להגיד הכוללים בתוכם את כל אלה שיש להם מה להגיד, אין מה להגיד עליהם. 

דניאל: כל הניצחונות הקטנים כל החולמים הגדולים.  

בן: כל הסירחון שפלטתי, הסירחון שפלט אותי, הפטריות בכפות הרגליים החורים בשיניים הריקבון של העור הולך מרקיב לו העור תחת העיניים, ניקרו את העיניים!

דניאל: כל ניסיונות האחיזה בקרקע כל הניסיונות לקחת תנופה אומנות התעופה כל המים שזורמים מהנהר לים והים אינו מלא, לא מלא הים, הים אינו מלא, מלאו את הים!

בן: רוקנו את הים! 

דניאל: כל המילים העדינות והיפות.

בן: שלא היה להן לא טעם לא ריח.

דניאל: העדינות והיפות.

בן: לא תוכן, לא צורה. 

דניאל: כל הנשים.  

בן: הפסדים. 

דניאל: כל הגברים. 

בן: הפסדים. 

דניאל: כל הילדים. 

בן: הפסדים. (פאוזה קצרה) כל הקיום המשתפשף על עצמו המשפשף לעצמו: שפ שף, שפ שף, רד עלה, עלה ו...

דניאל: רד! 

בן: שמע דניאל, דניאל אלוהנו, דניאל אחד, שמע דניאל, דניאל אלוהנו, דניאל...

10.
( נכנסת אני, דניאל בא לתקוף אותו, כשלפתע הוא מגלה שזאת היא)

דניאל: סליחה.

אלה: אפשר... לשבת?

דניאל: בטח...

(שניהם מתיישבים, פאוזה, מתחילים לדבר ביחד ואז מפסיקים במבוכה)

דניאל: אז מה את..
אלה: אתה...

(פאוזה)

דניאל: איך את..
אלה: אתה מ..

(פאוזה)

אלה: באתי להגיד שאתה...
דניאל: בדיוק מה שאני באתי להגיד.

אלה: מה באת להגיד?

דניאל: עלייך..

אלה: מה באת להגיד עלי? 

דניאל: שאת מאוד...

אלה: אם אני מאוד...אז אתה...ממש...

(הזמן עוצר מלכת)

דניאל:  לבחון במבט משמע לחפור:

אני חופר בגוף אחר, כמו רציתי לראות מה יש בתוכו

כמו נמצאת הסיבה לתשוקתי בגוף מנגד

כמו ילד המפרק שעון כדי לעמוד על טיבו של הזמן,

בקור רוח

בתמיהה

אני שליו, קשוב,

יש חלקים בגוף שמקבלים תשומת לב יתרה,

ריסים, ציפורניים, שרשי שיער, 

נקודות חן, כתמים, צלקות,

המהום הזמן-

חיים. 

(הדיירים יוצאים מהקירות, מוזיקה בוקעת)

11.

רב: האהבה שאנו עדים לה היום אינה רואה בעיניים, אלא בלב.

רבה: תמיד יש שיגעון באהבה, אבל תמיד יש הגיון בשיגעון.

אב: קרא! קרא!

רב: בָּרוּךְ אַתָּה אֲדֹנָי אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר בָּרָא שָׂשׂוֹן וְשִׂמְחָה, חָתָן וְכַלָּה, 

גִּילָה, רִנָּה, דִּיצָה, וְחֶדְוָה, אַהֲבָה וְאַחֲוָה ו.. 

אם: תגיע לעיקר.

רבה: יש שבע ברכות.

אב: וזאת הייתה השביעית.

דניאל: אנחנו לא מתחתנים.

רב: לא מתחתנים??

דניאל: רק הכרנו.

רבה: זה לא הפריע לך למזמז אותה! לשמור נגיעה, שמעת?

אב: מתחתנים, מתחתנים.

דניאל: לא מתחתנים.

אם: אתה עושה לי בושות!

רב: בתולה יחידה לנו- זכה, טהורה! והחוטא המתועב חמד לטמא את בתוליה, לתמון בה 

זרע רע ולהשליכה לאשפתות, מבלי לבוא בברית הנישואין. בן תועבת המרדות! פגע רע!  

רבה: איפה הערכים?! איפה המוסר?! בועל צדיקות!  חזיר! תתחתן אומרים לך!

רופאה: חולה נפש! 

רופא: עקום!

רב: במה אתה מאמין?!

דניאל: באהבה!

רב: במה אתה מאמין?!

דניאל: ביופי!

רב: במה אתה מאמין?!

דניאל: בעצמי!

רב: אז תתחתן.

רבה: את אוהבת את החלאה הזה?

אלה: (פאוזה קצרה) אני לא...

דניאל: תגידי את האמת!!

אשת: תחתן אותם כבר, יש לנו עוד מלחמה היום.

רב: ששש!! מה יש לו ביד??

(פאוזה)

אזרח: זאת מחברת...

הבן: צריך לפתוח לו את האצבעות של הידיים, לראות מה כתוב שם.

(שולחים את אלה לקחת לו את המחברת, אלה לוקחת המחברת, הרב לוקח לה את המחברת, קורא)

רב: כותב החוטא, מילים לשון אדם לא תדע לשמוע, אוזן לא תדע לדבר: זקפה ביום הזיכרון! 

שפיכת זרע לבטלה! עשרה גברים הקורעים את הצורה...

הבן: ...לילדה קטנה שאיבדה את אמא שלה.

רב: מה יעשה לאיש אשר הטיל צואתו בפני האומה כולה?!

כולם: טיהור!!

רב: בזכות ארבעה עולמות: אצילות, בריאה, יצירה, עשייה, בזכות ארבעה מלאכים: מיכאל, 

גבריאל, אוריאל, רפאל, ויהי נעם אדוני אלוהנו עלינו, ומעשה ידינו כוננה עלינו, דניאל 

חיימוביץ'...

כולם: צא דיבוק! צא דיבוק! צא!

רב: אני משביע אותך, צא דרך האצבע הקטנה ברגל, אל תזיק בדרך..

כולם:  צא דיבוק! צא דיבוק! צא!
(שתיקה)

אזרח: יצא??

רב: עד לרגע זה הדיבוק לא יצא..

אשת: אולי אישה צריכה לנסות?

(כולם דוחפים את אלה להגיד)

אלה: צא דיבוק..צא.

רב: שום דבר..אם תתן לו לצאת, אני מבטיח שנעשה לך תיקון, נמחל לך על כל עוונותיך, 

נעשה אותך לגוי גדול, גיא ארויס חויטא!! גיא ארויס חויטא!!

אשת: נו רבא? ארוייס גינגננן?

רב: נישט.

כולם: נו שויין..

אם+אב: דיבוקל'ה, דיבוקל'ה, צא החוצה אמא ואבא... 

(שתיקה)

אב: צא, אומרים לך! בן של זונה! צא!

רב: עד לרגע זה הדיבוק לא יצא..צא דיבוק! צא!

אבא: אולי תנסה עם קצת פחות פאתוס.

רב: צא דיבוק. צא. 
(פאוזה)

מציל: אולי בזלזול.

רב: צא דיבוק. צא. כלום.

אשת: בפיתוי.

רב: צא דיבוק. צא. לא יוצא.

אם: אולי פשוט נחתוך את זה ממנו! נוציא אותו ממנו כמו שמוציאים גידול!

(האב מוציא סכין, באים לחתוך אותו)

(הזעקה)

(פורצת מלחמה)

13.

דניאל: בורח מהבית 
        והבית והבית 
        רדוף בתים
        חוצב דרכי
        בין הגופות
        אבות ואמהות
        הופך לבהרת מבט צלולה
        הופך לאדמה עליה על רגלי לצעוד
        לים לתודעתי לצלול
        לרוח לחלומותיי לנסוק
        ישנתי- חלמתי שאני ער
        כשהתעוררתי- גיליתי שישנתי
        עכשיו אחלום אחרת.

מסך

חושך.